הפסוק האמור בפרשתנו, "והוא עֵד או ראה או ידע אם לוא יגיד ונשא עונו" (ויקרא ה, א), מלמד שחייב אדם להעיד. וכבר עסקו רבים בשאלת מהותה של חובה זו והיקפה
1, ולכן לא נעסוק בה במסגרת זו. בדברים שלהלן נבקש לדון בשאלה אם האדם חייב להעיד גם כשהוא חושש שעדותו עשויה להזיק לו.
הפוסקים מטעימים את החובה להעיד בכמה טעמים
2, ומהם עולה נפקות הלכתית לשאלתנו. להלן דברי הפוסקים בעניין זה בקיצור.
לדעת הרמב"ן
3 (ספרד, המאה הי"ג), החובה להעיד לטובת הזולת יסודה במצוות גמילות חסדים, ומשום כך בית דין אינו מוסמך לחייב בנזיקין את מי שכובש את עדותו, ורק בדיני שמים חייב הנמנע מלהעיד לפצות את הניזוק. וזה לשונו:
והיודע עדות בחבירו ואינו מעיד לו... הרי אלו חייבין קרבן ופטורין מן הממון. שנאמר: "ונשא עונו". וטעמא דמילתא [=וטעם הדבר], שאף הוא אינו חייב להעיד לו אלא מדין גמילות חסדים שחייבה תורה להעיד. ואם לא רצה לקיים אותה מצווה, אין מן הדין לחייבו ממון.
לדעת רבי אריה לייב הכהן הלר
4 (גליציה, המאות הי"ח-הי"ט), החובה להעיד יסודה במצוות השבת אבדה
5. ויש מי שסבורים שהחובה להעיד היא מדין "לא תעמוד על דם רעֶך"
6. אך יש מי שסבורים שהחובה להעיד הנלמדת מפסוק זה היא רק לעניין לימוד זכות בדיני נפשות
7.
מעשה אירע במנטובה שבאיטליה בשנת ה'שי"ח (1558). סכסוך כספי נתגלע בין שניים בעניין הדפסת ספרו של רבי יוסף קארו, "בית יוסף", בדפוס סביוניטה
8. לבירור העניין, נדרשה עדותו של יהודי מארץ ישראל, רבי משה בן שושן. בית הדין של מנטובה, ובראשם רב העיר, רבי משה פרובינצאלו, דרשו מרבי משה לשלוח אליהם את עדותו, אולם הוא סירב לעשות זאת ממספר טעמים, בעיקר משום שחשש מפני נזק גופני וממוני. עקב סירובו להעיד, הטילו עליו רבני מנטובה חרם, והוא הגיב בטענת "אדרבא": כיוון שהוא סבור שהחרם הוטל עליו שלא כדין, חל החרם על המחרימים עצמם, חברי בית הדין של מנטובה. פרשה זו הסעירה את יהדות איטליה, ואף היו מי שביקשו להעביר את רבי משה פרובינצאלו מתפקידו. הדי הפרשה הגיעו עד ארץ ישראל.
רבני צפת, ובראשם רבי יוסף קארו, נחלצו להגנתו של רבי משה בן שושן. ואלה דברי ר' יוסף קארו
9:
קול שועת ה"ר משה ן' שושן עלתה לפנינו, על האלוף כה"ר משה רוז'א10 ותרין דעמיה [=ושניים שעמו], שגזרו חרם עליו להגיד עדות שיודע לאדם אחד, והוא טען שאינו יכול להיותו נוגע בדבר, וגם כי יש לו סכנת גוף וממון אם יגיד בדבר, ולא חששו לדבריו והחרימו. וה"ר משה ן' שושן השיב להם ה"אדרבא". וראינו פסקי האלופים רבני איטאלייא שפסקו שנידוהו שלא כדין, וה"אדרבא" שלו הוא כדין, וחל עליהם [החרם]. ובקש מאתנו לחוות דעתינו בדבר.
והנה ראינו דאעיקרא דדינא פירכא [=שדינם של חכמי מנטובה מופרך מעיקרו], ומכח שמונה טענות לא היה להם רשות לנדותו.
רבי יוסף קארו מפרט את טענותיו של רבי משה בן שושן אחת לאחת ומצדיק אותו. בין השאר הוא קובע שרבי משה אינו חייב להעיד, מפני שהוא עלול להיפגע ממתן העדות. וזה לשונו:
הטענה השביעית, דכיון שהיה להר' משה ן' שושן סכנת גוף, אפילו אם היה ראוי [=כשר] להעיד... אין החרם חל עליו, דאין [=שאין] לך דבר שעומד בפני פקוח נפש... דאפילו להעיד שקר שרי [=מותר] במקום סכנת נפשות... כל שכן לכבוש עדות אפילו בראוי להעיד.
הטענה השמינית, שאפילו לא היה בדבר סכנת גוף אלא סכנת ממון בלבד, היה מותר לכבוש עדותו, אפילו אם היה ראוי להעיד... לא חל עליו החרם, ואין אומרים לזה: הפסד ממונך כדי שיזכה חברך בממון, שהרי אין אדם חייב להעיד על חבירו אלא מדין גמילות חסדים... ואין גמילות חסד שיפסיד אדם ממונו בשבילו11, דיותר [=שיותר] הוא חייב להיותו חס על נכסיו מעל נכסי חבירו... הילכך אפילו לראב"ן12 מותר לו לכבוש עדותו אפילו בראוי להעיד13.
ואולם עוד לפני שהגיעה תשובת רבני צפת לאיטליה, הסכימו רבני קרמונה עם טענותיו של רבי משה בן שושן
14. אחד מהם, רבי "משלם המכונה קפמן בר שמעיה זצ"ל", מבקש להביא ראיה ממעשה הנזכר בתלמוד, שהאדם אינו חייב להעיד אם עלול להיגרם לו נזק. וזה תרגום לשון התלמוד בעניין זה
15:
אל מרי בר איסק, בא אדם ממדינת הים וטען שהוא אחיו, ודרש לחלוק עמו את ירושת אביהם. אמר לו מרי בר איסק: "איני מכירך". באו לפני רב חסדא. אמר רב חסדא לאותו אדם: "צודק מרי בר איסק... לך הבא ראיה שאתה אחיו". אמר אותו אדם: יש לי עדים, אך הם מפחדים ממרי בא איסק, שהוא אדם אלים. אמר רב חסדא למרי בר איסק: "לך אתה הבא עדים שאותו אדם אינו אחיך".
לדברי רבי משולם, העדיף רב חסדא להטיל את נטל הראיה על התובע, בניגוד לכלל האומר ש"המוציא מחברו - עליו הראיה", ולא לכפות על העדים להעיד, עקב חששם של העדים להעיד.
פסיקתו של רבי יוסף קארו עמדה לנגד עיני בית הדין הרבני בתל-אביב
16, כשבא לפסוק בתביעת גירושין של בעל בטענה שאשתו בוגדת בו. לביסוס טענתו, שכר הבעל בלש פרטי, אלא שהבלש סירב להעיד, מפני שלא פרע לו הבעל את שכרו, והוא חושש שלאחר שיעיד, לא ישלם לו את שכרו. בא כוח האישה טען שגם אם יסכים הבלש להעיד אחר קבלת שכרו, יש לפסול את עדותו, מפני שכבר הוא בגדר רשע, כיוון שעבר על איסור "אם לא יגיד ונשא עוונו". בית הדין פסק שהבלש אינו חייב להעיד, מפני שהחשש מפני הפסד שכרו הוא בגדר עילה מספקת לפטור אותו מלהעיד. וזה לשון הפסק:
אכן לאחר העיון נראה שבנידוננו אין לפסול את העד על שעבר על הלאו ואם לא יגיד ונשא עונו, כי הלא על הענינים הכספיים17 שתובע הבעל מאת האשה אינו חייב להעיד, כיון שעלול להפסיד שכרו.
ואולם הראשון לציון, הרב שלמה עמאר
18, מסתייג מגישה זו. לדעתו, נזק ממוני אינו פוטר את האדם מחובתו להעיד, שהרי אף בית דינו של רבי יוסף קארו "האריכו בסניפים לחלק הפסק הזה ככל האפשר, והוסיפו גם סניף זה, וכדרך בעלי תשובות, שמחזקים דבריהם גם בדברים שאינם מוסכמים לכולי עלמא, משום דחזי לאיצטרופי [=ראוי להצטרף], ואין לנו ללמוד מזה ולעשות את זה לפסק גמור וברור, דכל מי שיש לו איזה הפסד הוא פטור מלהעיד, דאין הדבר פשוט כלל".
ראינו שרבים מן הפוסקים סבורים שבמקום שיש חשש לנזק, אין חובה להעיד. אולם קביעה זו עלולה לפגוע בהליך המשפטי, מפני שכל מי שמבקש להתחמק ממילוי חובתו להעיד, עלול לטעון שהוא חושש שייגרם לו נזק. לכן ראוי לבחון את השאלה: מהו היקף הנזק המצדיק לפטור את האדם מחובתו להעיד.
בבית הדין הרבני בתל-אביב
19, התברר עניינם של בני זוג. האישה דרשה שיגרש אותה בעלה בטענה שהוא לוקה בנפשו, וביקשה מבית הדין להורות לשלטונות הצבא להציג לפניו את תיקו הרפואי של הבעל כדי לתמוך בטענותיה. הבעל הסכים, אלא ששר הביטחון הטיל חיסיון על תיקו הרפואי של הבעל בטענה שחשיפתו בפני בית הדין פוגעת באינטרס הציבורי. האינטרס שבעטיו הוטל החיסיון היה, שחיילים עלולים להימנע מלמסור לצה"ל מידע רפואי על בעיות נפשיות, אם יש חשש שהמידע שמסרו עלול ביום מן הימים לשמש ראיה נגדם בחייהם האזרחיים.
בית הדין דחה את טיעוני הצבא וקבע שהנזק העלול להיגרם על ידי חשיפת הפרטים שבתיקו הרפואי של הבעל אינו מצדיק לפטור את נציג צה"ל מן החובה להעיד בעניין זה. בית הדין מביא שלושה טעמים לפסק דינו.
א. בדומה לדיני השבת אבדה, אדם אינו פטור מלהעיד אלא אם יש סבירות גבוהה שיסבול מנזק ניכר. ובלשון בית הדין
20:
ואם כה, כמו בהשבת אבידה, כך גם בהגדת עדות, בבקש עד לפטור עצמו מהעדאה עקב הפסד והיזק, עליו לאמוד ולמדוד את מידת הסיכון להיזק בו הוא עלול להכנס עקב העדות. ואם ההפסד אינו מוכח וניכר, וקיימת רק חששא בעלמא להפסד, אין העד רשאי לפטור עצמו מלהעיד... נראה לנו, עם כל הכבוד, כהגיוני, ויתכן גם יתכן, כי חייל אשר חשש יתעורר בלבו כי סיפוריו לרופאי הצבא עלולים להוות עדות נגדו, ימנע עצמו מלגלות את האמת כולה, ומתוך כך עלול להגיע הפסד לצבא. הטעם הוא סביר, ואין עם לבנו לחלוק עליו או להמעיט חשיבותו... המוטל עלינו לשם מתן ההחלטה הנדרשת מאתנו הוא לשקול את חיוניותה של העדות בשביל הדורשה, מחד גיסא, ולקבוע מאידך גיסא, את מידתו של החשש להפסד ולהגדירו. ובבואנו להגדיר חשש הפסד זה, נראה לעניות דעתנו כי מבלי להמעיט את דמותו של החשש, אין הוא יוצא, אחרי ככלות הכל, מכלל חששא בעלמא של הפסד. ואין כל ספק בדבר שלכלל הפסד ניכר ומוכח אין הדברים מגיעים.
ב. על הצבא כגוף ציבורי מוטלת חובת גמילות חסדים מוגברת "לפנים משורת הדין"
21, ועל נציגו למסור עדות אף אם ייגרם לו נזק
22.
ג. "הנידון עליו נדרשת העדות הוא כאמור לא ענין ממוני אלא ענין שהוא מעין נפשות; לא אבידת ממון אלא אבידת גופו"
23. וכפי שראינו לעיל
24, בעניינים אלו, החובה להעיד יסודה גם באיסור "לא תעמוד על דם רעך", "ומשמירת לאו זה, אין אדם פטור, גם אם קיומו גורם לו היזק"
25.
בפקודת הראיות נקבע: "הכל כשרים להעיד בכל משפט"
26. בית המשפט העליון קבע שכל מי שכשר להעיד, חייב להעיד
27, ולבית המשפט הוקנתה סמכות לאכוף חובה זו
28:
(א) מי שהוזמן להעיד ולא התייצב, או נצטווה להמציא מסמך ולא המציאו, רשאי בית המשפט או הרשם –
(1) לצוות על הבאתו לפני בית המשפט...
(2) להטיל עליו, אף שלא בפניו, מחצית הקנס האמור בסעיף 40(2) לחוק העונשין, תשל"ז-1977, ואם הוזמן או נצטווה פעם נוספת ולא התייצב או לא המציא את המסמך - מאסר שלא יעלה על חודש ימים או קנס כאמור בסעיף 40(2) לחוק האמור.
החובה להעיד היא חובה מוחלטת. עֵד שהוזמן על ידי בית המשפט להעיד אינו יכול לפטור את עצמו מלהעיד בטענה שייגרם לו נזק
29. זאת ועוד. גם הודעה שמוסר עד מחוץ לבית המשפט והיא עלולה לפגוע בו, עשויה לשמש כראיה, אף על פי שהיא עדות שמיעה בלבד
30.
זה הכלל בעדות הפוגעת רק באינטרסים פרטיים, אבל אם העדות עלולה לפגוע באינטרסים ציבוריים, המשפט הישראלי מכיר בחריגים הפוטרים את האדם מחובתו להעיד. משום כך, עקב חשש לפגיעה בערך המשפחה, קובע סעיף 3 לפקודה שבן זוג פסול להעיד לחובת בן זוגו, ופוטר אותו מלהעיד על שותפו:
במשפט פלילי אין בן זוג כשר להעיד לחובת בן זוגו, ואין כופים אותו להעיד לחובת אדם המואשם יחד עם בן זוגו בכתב אישום אחד31.
כיוצא בזה נקבע בסעיף 47(א) לפקודה
32, שהאדם פטור מלהעיד עדות העלולה להפליל אותו ("חסיון מפני הפללה עצמית"):
אין אדם חייב למסור ראיה אם יש בה הודיה בעובדה שהיא יסוד מיסודותיה של עבירה שהוא מואשם בה או עשוי להיות מואשם בה33.
וכך גם סעיפי החיסיון האחרים שבפקודה
34 (כגון: חיסיון לטובת המדינה, חיסיון לטובת הציבור, חיסיון של רופא וכיוצא באלו), שעניינם פטור מן החובה למסור ראיה העלולה לפגוע באינטרס ציבורי
35. אף נקבעו בחוק הגבלות על עדותם של ילדים העלולים להיפגע מן הצורך להעיד
36.
אולם כבר העיר על זה המשנה לנשיא (כתוארו אז) אהרן ברק
37:
גילוי האמת הוא ערך מרכזי בכל שיטת משפט ובכל חברה. בלעדיו אין. עם זאת, אין הוא ערך בלעדי. לצדו קיימים ערכים אחרים, אשר גם עליהם צריכה החברה להגן. כבוד האדם, חירותו, פרטיותו וכיוצא בהן חירויות יסוד עלולות להיפגע על-ידי גילוי האמת... אין לומר כלל כי תתגלה האמת, גם אם ייחרב העולם (על משקל: fiat justicia et pereat mundus). יש צורך לאזן בין הערכים המתנגשים... על רקע הצורך לאזן בין אינטרסים שונים... נוצרו במשך השנים מספר "חסיונות"... אכן, הכלל הוא האמת והצורך בגילויה, החיסיון הוא החריג.
עמדנו על החובה להעיד, וראינו שרוב הפוסקים אומרים שיסודה בדיני גמילות חסדים או השבת אבדה. מכאן מסיקים הפוסקים שאם עלול להיגרם לעד נזק בעקבות עדותו, הוא פטור מלהעיד, כשם שהוא פטור מגמילות חסדים והשבת אבדה אם עלול להיגרם לו נזק. אך יש פוסקים הסבורים שהטעם לחובה להעיד (לפחות בעדות שעניינה הצלה פיזית) הוא איסור "לא תעמוד על דם רעך", שיש למלא אותה גם במקום שיש חשש לנזק.
עוד ראינו שבית הדין הרבני מבקש להגביל את הפטור ממתן עדות ולהחיל אותו רק במקרים שיש ודאות קרובה שיינזק העד נזק ניכר, וכשהניזוק הוא הציבור עֵד אינו פטור מלהעיד אלא כשיש חשש לנזק גדול ביותר.
אף ראינו שהחובה להעיד במשפט הישראלי היא חובה מוחלטת, שאינה נסוגה בפני אינטרס פרטי של העד אלא רק בפני אינטרסים ציבוריים הקבועים בחקיקה.
הערות:
![](../../daat/animation/pencilly.gif)
* עו"ד אליעזר הללה, משרד המשפטים, המחלקה למשפט עברי
1 על החובה להעיד, ראה: משה דרורי, "החובה להעיד", פרשת השבוע, ויקרא, תשס"א, גיליון מס' 20; אליאב שוחטמן, סדר הדין בבית הדין הרבני, ירושלים תשע"א, חלק ב, עמ' 765-763.
2 וראה דברי החיד"א, שער יוסף, הוריות ח ע"ב, ד"ה מ"מ נראה לפק"ד (מהדורת ירושלים תש"ן, חלק ב, עמ' שצח), שמקור החובה להעיד נלמד מן הפסוק "אם לוא יגיד ונשא עוונו", וגמילות חסדים היא רק הטעם למצווה, ובלשונו: "אמנם לפי קוצר דעתי, כונת הרא"ה ז"ל דטעם המצוה... הוא משום גמילות חסד... אמנם אף לפי דבריהם ז"ל מצות עשה היא מדאורייתא, אלא דאמור רבנן בטעמה שהוא ממדת גמילות חסדים". מכאן הוא מסיק שעֵד כשר המעיד מקיים מצוות הגדת עדות, ואילו עד פסול המעיד מקיים רק מצוות גמילות חסדים. וראה פסק דינו של בית הדין הרבני בתל-אביב, תיק 5637/כא, פד"ר ה 132, 147. וראה גם "תשובת הגר"ש עמאר שליט"א", משפטי הלוי, בני-ברק תשנ"ח, חלק א, עמ' רפד.
3 קונטרס דינא דגרמי, ד"ה והיודע בעדות. וראה גם נימוקי יוסף, בבא קמא כד ע"א (בדפי הרי"ף), ד"ה משום דמחייבין, בשם הרא"ה.
4 קצות החושן, סימן כח, ס"ק ג. וראה גם נתיבות המשפט, שם, ס"ק א. וראה הלכה פסוקה, הלכות עדות, ירושלים תשנ"ג, עמ' ה, הערה 15.
5 אולם השווה לדברי ריא"ז המובאים בשלטי הגיבורים, בבא קמא כד ע"א (בדפי הרי"ף), אות ב, שעולה מהם שהחובה להעיד היא חיוב גמור, וכבישת העדות עלולה להיות עילה לתביעת נזיקין. וראה גם תשובת הגר"ש עמאר, לעיל, הערה 2, עמ' רפח ואילך (אם כי לדבריו, גם חיוב לצאת ידי שמים מחייב את העד חיוב גמור). וראה להלן, הערה 18.
6 ראה ספרא, קדושים, פרשה ב: "ומנין שאם אתה יודע לו עדות, אין אתה רשאי לשתוק עליה? תלמוד לומר 'לא תעמוד על דם רעך'. וראה ספר המצוות לרמב"ם, לא תעשה רצז, האומר שדברי הספרא כוללים גם את האיסור לכבוש עדות בדיני ממונות: "ובאה האזהרה באומרו 'לא תעמֹד על דם רעך'. וכבר אמרו שמי שיכבוש עדות, תכללהו גם כן זאת האזהרה, כי הוא רואה ממון חבירו אבד, והוא יכול להחזירו אליו באומרו האמת. וכבר בא בזה העניין גם כן 'אם לא יגיד ונשא עונו'".
7 ראה אמרי בינה (אוירבך), הלכות עדות, סימן ח, ד"ה ואפשר. לדבריו, הספרא עוסק בעדות להגנת נאשם הצפוי לעונש מוות, אך לעניין איסור כבישת עדות בדיני ממונות הדרשה היא אסמכתא בעלמא.
8 לפרטי המקרה, ראה: שו"ת מתנות באדם, תל-אביב תשמ"ג, עמ' 30-29; שו"ת רבנו משה פרובינצאלו, חלק א, ירושלים תשמ"ט, עמ' 16-15; יוסף גרין, "פולמוס ר' משה בן-שושן, ר' משה פרובינצאלו ומדפיסי סביוניטה", ציון נא(ב) (תשמ"ו), עמ' 223.
9 שו"ת אבקת רוכל, סימן קצה.
10 הוא רבי משה פרובינצאלו, שנולד ככל הנראה בעיר רוזה (ויצ'נצה, Vicenza) שבצפון איטליה. גם הערים מנטובה, סביונטה וקרמונה הנזכרות בדברינו נמצאות בצפון איטליה, באזור סמוך.
11 ראה דברי רבי ישראל יהושע טרונק מקוטנא (פולין, המאה הי"ט), ישועות ישראל, סימן כח: עין משפט, ס"ק א; חוקת המשפט, ס"ק א, שגם לדעת הפוסקים הסבורים שהחובה להעיד יסודה בדיני השבת אבדה, לא חלה חובת עדות אם עלול להיגרם לעד נזק, מפני שאין אדם מצווה להשיב אבדה כשעלול להיגרם לו נזק.
12 ראב"ן (רבי אליעזר בן נתן, מגנצא, המאה הי"ב, מובא במרדכי, שבועות, רמז תשס) סבור שחרם המוטל על ידי בית הדין המחייב אדם למסור עדות, חל גם על פסולי עדות.
13 על תשובה זו חתומים גם רבי ישראל דיקוראל ורבי משה מטרני (המבי"ט. וראה שו"ת המבי"ט, חלק א, סימן רפג, שהמבי"ט מעיד על עצמו שאינו מסכים עם כמה מסעיפי פסק דינו של רבי יוסף קארו, והסכים לחתום עליו רק מפני דרכי שלום). וראה שו"ת מתנות באדם, לעיל, הערה 8, סימן קד, שהרבה רבנים חתומים עליה.
14 שו"ת מתנות באדם (לעיל, הערה 8), סימן קה, מיום י"א באב שי"ח.
15 בבא מציעא לט ע"ב.
16 תיק 2524/כח, פד"ר ז 314, 320.
17 בית הדין (שם, בעמ' 317) מבחין בין עדות בענייני כספים, שהעד אינו חייב להעיד אותה אם עלול להיגרם לו נזק, לבין עדות בענייני איסור והיתר (כגון איסור אישה לבעלה), שהעד חייב להעיד גם אם עלול להיגרם לו נזק, אלא שבאותו מקרה לא היה צורך בעדות לענייני איסור והיתר. הבחנה זו צריכה עיון כפול: ראשית, מניין שהחובה להפריש את הזולת מאיסור חלה גם במקום הפסד ממון; שנית, מניעת עוול כספי גם היא בגדר הפרשה מאיסור.
18 תשובת הגר"ש עמאר, לעיל, הערה 2.
19 פד"ר, לעיל, הערה 2. וראה גם שוחטמן, לעיל, הערה 1, הערה 3. וראה עוד נחום רקובר, ההגנה על צנעת הפרט, ירושלים תשס"ו, עמ' 190-182.
20 שם, עמ' 150-149.
21 שם, עמ' 152-150.
22 בית הדין סומך את נימוקו על שו"ת חתם סופר, יורה דעה, סימן רלט, ד"ה אשה אלמנה, ומוסיף גם שיקול של מדיניות: "הסכנה הטמונה בהמנעות מגמילות חסדים עקב חששות היא גדולה כאשר מקור החששות הוא במניעים לא אישיים, אלא בטעמים שהם לשם שמים. ואם כך, הרי בעניני ציבור, שהחישובים והשיקולים הם תמיד לשם שמים, לטובת הציבור ולדאגת שלומו, גדולה היא הסכנה, אם הציבור ידקדק ויאמר: שלי קודם".
23 פד"ר, שם, עמ' 152.
24 ליד ציון הערה 6.
25 ראה: סנהדרין עג ע"א; רמב"ם, הלכות רוצח ושמירת הנפש, פרק א, הלכה יד ("כל היכול להציל ולא הציל, עובר על 'לא תעמוד על דם רעך'. וכן הרואה את חבירו טובע בים או ליסטים באים עליו או חיה רעה באה עליו ויכול להצילו הוא בעצמו או שישכור אחרים להצילו ולא הציל... וכל כיוצא בדברים אלו, העושה אותם עובר על 'לא תעמוד על דם רעך'").
26 סעיף 2 לפקודת הראיות [נוסח חדש], התשל"א-1971.
27 ראה בג"ץ 51/59 נחמה מרדכי (טויז) נ' השופט ב' כספי, בית המשפט המחוזי, חיפה, פ"ד יג 1225 (1959). וראה יעקב קדמי, על הראיות, תל-אביב תש"ע, כרך א, עמ' 432-431.
28 סעיף 73 לחוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד-1984. וראה גם סעיף 5 לפקודת ביזיון בית המשפט: "סירב עד להיחקר עפ"י החוק או להשיב על אותן שאלות שהוצגו לפניו כחוק, ולא הראה כל טעם צודק לסירובו, רשאי בית המשפט לתתו מיד במאסר למועד שלא יעלה על חודש אחד, חוץ אם הסכים בינתיים, לפני סיום המשפט, להיחקר ולהשיב על שאלות".
29 אני מודה לד"ר חיה זנדברג, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, על שהאירה את עיניי בעניין זה.
30 ראה למשל סעיף 11 לפקודת הראיות.
31 סעיף 4 מחיל הסדר זהה גם על הורים וילדים. וראה סעיף 5 לפקודה, ולפיו בני זוג, הורים וילדים, כשרים וחייבים להעיד לחובה כשמדובר בעברות מין ואלימות בתוך המשפחה, מפני שהחשש לפגיעה בתא המשפחתי אינו קיים. אדרבה, העדות יכולה לסייע בשמירה על התא המשפחתי.
32 ראה למשל: אהרן קירשנבאום, הרשעה עצמית במשפט העברי, ירושלים תשס"ה, עמ' 47; שם, פרק ג.
33 וראה גם סעיף 161(א)(2) לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982, ולפיו נאשם רשאי להימנע מלהעיד על עצמו. בארצות הברית, החיסיון מפני הפללה עצמית מוכר כזכות חוקתית המעוגנת במגילת זכויות האדם (Bill of Rights), סעיף 5. וראה קירשנבאום, לעיל, הערה 32, עמ' 49-46.
34 סעיפים 52-44 לפקודת הראיות.
35 חסיונות מעין אלה קיימים גם במשפט האזרחי. ראה לדוגמה תקנה 119 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984.
36 חוק לתיקון דיני הראיות (הגנת ילדים), התשט"ו-1955.
37 רע"א 6546/94 בנק איגוד לישראל בע"מ נ' הנרי אזולאי, פ"ד מט(4) 54, פסקאות 11-10 לפסק דינו של המשנה לנשיא ברק (1995). וראה גם ע"פ 2910/94 ארנסט יפת נ' מדינת ישראל, פ"ד נ(2) 221, פסקה 74 לפסק דינו של השופט ד' לוין (1996).