![]() |
![]() |
בשנת 1943 כבר היה ברור כי ניצחונן של בעלות-הברית על גרמניה הוא רק שאלה של זמן. אותה עת כבר ידעו בארץ את ממדי השואה שעברה על יהדות אירופה, אולם ממשלת בריטניה דבקה במדיניות "הספר הלבן" וסגרה את שערי הארץ בפני יהודים. יתרה מזאת, ספינות מעפילים שהצליחו לצאת את אירופה הבוערת לא זו בלבד שלא הורשו להיכנס לארץ-ישראל, אלא חלקן אף אולצו לחזור לאירופה, כאשר גורלם היה ברור לכול. התנהגותה של ממשלת בריטניה הגבירה את התסיסה בקרב חוגי הנוער בארץ. מפקדת האצ"ל הגיעה למסקנה שיש להפסיק את שביתת-הנשק שהוכרזה על-ידי הארגון עם פרוץ מלחמת-העולם ולפעול נגד ממשלת "הספר הלבן", מבלי להמתין לסיום המלחמה. בצמרת הארגון הייתה התחושה, שכדי לחדש את המאבק בשלטון הבריטי יש להכניס שינויים מפליגים בהנהגה. וכך מספר אליהו לנקין, שהיה מפקד בכיר באצ"ל: "אמרנו שאנחנו צריכים למצוא אדם שיפקד עלינו ושלא היה לו כל קשר עם מה שהתרחש בזמן הפילוג ואחריו. אלא שקשה היה למצוא אדם כזה בארץ."1 באותם ימים הגיע ארצה מנחם בגין, שהיה נציב בית"ר בפולין. לאחר פרוץ מלחמת-העולם נעצר בגין על-ידי הסובייטים ונשלח למחנה מעצר בסיביר. כעבור שנה לערך שוחרר בגין מן המעצר בעקבות ההסכם הסובייטי-פולני, לפיו שוחררו כל האזרחים הפולנים שהיו כלואים בברית-המועצות. בגין התגייס לצבא הפולני שהוקם בברית-המועצות ("צבא אנדרס") ועימו הגיע ארצה. מיד עם בואו התייצב בפני מפקדת האצ"ל בארץ. בגין סירב לערוק מן הצבא, ורק לאחר ששוחרר כדת וכדין, הוצע לו לקבל את הפיקוד על הארגון. אליהו לנקין, שהיה בין הפונים אל בגין, זוכר כי תגובתו של בגין הייתה: "רבותיי, הייתי בית"רי וחייל בצבא הפולני, אולם אין לי כל ניסיון צבאי". "אמרנו לו" נזכר לנקין, "כי לוחמים יש לנו. אנו זקוקים למנהיג, שיהיה בעל אותוריטה ויתווה את הדרך המדינית והרעיונית ".2 בדצמבר 1943 נבחר בגין להיות מפקדו של הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל. הוא הקים מפקדה חדשה שכללה את אריה בן-אליעזר, אליהו לנקין ושלמה לוי (לב-עמי). בישיבתה הראשונה, החליטה המפקדה שיש להתחיל ללא דיחוי במאבק מזוין נגד השלטון הבריטי בארץ-ישראל, וב-1 בפברואר 1944 הודבק על קירות הבתים ברחבי הארץ כרוז מיוחד, בו הכריז הארגון על מרד בשלטון הבריטי בארץ. בכרוז נאמר, בין השאר:3 |
![]() אל העם העברי בציון!בני ישראל, נוער עברי! שביתת הנשק, אשר הוכרזה בראשית המלחמה, הופרה ע"י השלטון הבריטי. שליטי הארץ לא התחשבו לא בלויאליות, לא בוויתורים ולא בקורבנות; הם הגשימו ומגשימים את מגמתם: חיסול הציונות הממלכתית. [...] נסיק את המסקנות ללא חת. אין עוד שביתת נשק בין העם והנוער העברי לבין האדמיניסטרציה הבריטית בארץ-ישראל, המסגירה את אחינו בידי היטלר. מלחמה לעם בשלטון הזה, מלחמה עד הסוף. [...] וזו דרישתנו: השלטון על ארץ-ישראל יימסר מיד בידי ממשלה עברית זמנית. הממשלה העברית של ארץ-ישראל, הנציג החוקי היחיד של העם העברי, תיגש, מיד לאחר הקמתה, לביצוע עיקרים אלה: א. תקים צבא עברי לאומי. ב. משא ומתן עם כל הגורמים המוסמכים בדבר ארגון האבקואציה ההמונית של יהדות אירופה לארץ ישראל. [...] עברים! הקמת הממשלה העברית והגשמת תכניתה - זוהי הדרך היחידה להצלת עמנו, להצלת קיומנו וכבודנו. בדרך זו נלך, כי אחרת אין. נלחם. כל יהודי במולדת ילחם. [...] עברים! הנוער הלוחם לא יירתע מפני קורבנות, דם וסבל. הוא לא ייכנע, לא ינוח, כל עוד לא יחדש את ימינו כקדם, כל עוד לא יבטיח לעמנו מולדת, חרות, כבוד, לחם, צדק ומשפט. ואם עזור תעזרו לו, הרי תחזינה עיניכם בקרוב בימינו בשיבת ציון ותקומת ישראל. כה ייתן וכה יוסיף לנו האלוהים! הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל |
המטרה הראשונה של לוחמי האצ"ל הייתה משרדי העלייה של שלטונות המנדט הבריטי. משרדים אלה סימלו, יותר מכל דבר אחר, את הגבלת העלייה ומניעת הצלתם של יהודי אירופה. משרד העלייה הקפיד לתת רשיונות עלייה אך ורק על-פי המכסה שנקבעה ב"ספר הלבן", לפיו מספר העולים לא יעלה על 1,250 בחודש. ממספר זעום זה ניכו את מספר היהודים שעלו באופן בלתי-לגאלי ונתפסו על-ידי השלטונות. לפי הספר הלבן הייתה אמורה העלייה להיפסק לחלוטין ב-31 במרס 1944. במוצאי שבת, 12 בפברואר 1944, התקיפו לוחמי האצ"ל את משרדי העלייה, בעת ובעונה אחת, בשלוש הערים הגדולות: ירושלים, תל-אביב וחיפה. הפעולה בוצעה בשלמותה ללא נפגעים. כעבור שבועיים יצאו שוב לוחמי האצ"ל, הפעם כדי לפוצץ את משרדי מס-ההכנסה, שוב בשלוש הערים הגדולות. חוק מס-ההכנסה הופעל בארץ בשנת 1941 וכמצופה לא זכה לאהדה רבה, במיוחד לאור העובדה שעיקר הנטל נפל על האוכלוסייה היהודית. אחד השיקולים בבחירת מטרה זו היה, כי גם אלה שלא תמכו במלחמת האצ"ל בשלטון הבריטי, לא יגנו את הפגיעה בגביית מס-ההכנסה מן התושבים. גם פעולה זו בוצעה בשלמות וללא נפגעים. בהתקפה על משרדי מס-הכנסה בחיפה השתתפה גם חנה אוירבך-הלל, ואת המידע הפנימי קיבלו המתכננים מידי דוד ענב שעבד כפקיד במשרדי מס-ההכנסה. למחרת הפיצוץ הגיע דוד למשרד כרגיל ועזר בשיפוץ וניקוי המשרד שנהרס על-ידי חבריו. חדוה ענב4 לאחר טבילת האש הראשונה, הוחלט להעז ולפגוע במרכז העצבים של השלטון הבריטי - הבולשת והמשטרה. שוב תוכננה פעולה מתואמת בשלוש הערים הגדולות: בירושלים הותקף מרכז הבולשת, בתל-אביב הותקפו מטה מחוז הדרום של המשטרה והבולשת ששכן ביפו, ובחיפה הותקף המטה המחוזי של הבולשת. |
בירושלים הייתה המשימה קשה יותר, משום שהבולשת הבריטית שכנה במתחם מגרש הרוסים, שם שכנו גם מטה המשטרה ובתי-המשפט. ארבעה לוחמים, שהיוו את יחידת הפורצים והפיקוד, הולבשו במדי שוטרים בריטיים וזאת כדי לא לעורר חשד. את בגדי החאקי והחגורה השחורה לא היה קשה לקנות; הבעיה היתה הכנת הכובעים השחורים. את הפתרון מצאו יוכבד טוביאנה וחברתה מרים פשדצקי, אשר לאביה היתה חנות כובעים. מרים "סחבה" מן החנות ארבעה כובעים עם מצחיות והשתיים ישבו וצבעו אותם בטוש שחור - כך נולדו כובעי השוטרים הבריטים. למרות הקשיים הצליחו לוחמי האצ"ל, בפיקודו של רחמים כהן ("גד") , לחדור למשרדי הבולשת ולהעביר את מטעני חומר הנפץ. לפתע יצא סרג'נט סקוט לסיור שיגרתי והרגיש בתנועה חשודה על המרפסת. הוא נורה ונפגע מהאש שנפתחה עליו, אולם לפני שהתמוטט הצליח לפגוע באחד מלוחמי האצ"ל, אשר בנזימן. למרות חילופי האש, הצליחו החבלנים להפעיל את המטענים. רחמים שרק במשרוקית ובכך נתן את אות הנסיגה. עם הישמע האות נסוגה גם חוליית האבטחה שהתמקמה בחלק הצפוני-מערבי של מגרש הרוסים. חולייה זו כללה שני בחורים ובחורה אחת - פנינה בג'יו-שוחט. כעבור דקות מספר נשמעה התפוצצות חזקה והבניין קרס תחתיו. אשר בנזימן ("אבשלום") הצליח לסגת וכשהגיע לנחלת שבעה, התמוטט. הוא הוכנס לאחד מחדרי הארגון והודעה על מצבו נשלחה לאליהו מרידור, ששימש מפקד המחוז. רעננה מרידור שהתה כל הזמן עם בעלה אליהו באחת הדירות הסמוכות כדי לעקוב מקרוב אחר המתרחש. כאשר נודע להם כי אשר בנזימן נפצע, מיהרה רעננה והזעיקה את ד"ר הפנר, שעזר רבות לפצועי האצ"ל ולח"י. הם הגיעו במהירות לנחלת שבעה ולאחר שהרופא בדק את בנזימן, שנפצע קשה בבטנו, הודיע כי אפסה כל תקווה וכעבור זמן קצר לא נותר אלא לקבוע את מותו. אשר בנזימן, שהיה בן כיתתה של רעננה בגמנסיה, היה הקורבן הראשון של תקופת המרד. גם הקצין הבריטי סקוט מת כעבור זמן מפצעיו. |
בעוד ד"ר הפנר מטפל באשר בנזימן, מסרו הבחורים את הנשק (שכלל בעיקר אקדחים) לידי הבנות: יוכבד טוביאנה, מרים פשדצקי ודבורה ראם, שהמתינו באחד המחסנים בנחלת שבעה. הבנות מיהרו אל בית משפחת ארציאלי, ששכן ברחוב סלומון הסמוך. לדירה היו שתי כניסות: ראשית ואחורית. הבנות הניחו את האקדחים בבור שהיה בכניסה האחורית והסתלקו מן המקום. הגב' ארציאלי חששה שמקום המחבוא בחדר המדרגות אינו בטוח דיו ולכן הכניסה את הנשק לתוך ביתה והחביאה אותו במגרת המקרר (היה זה מקרר גדול שהופעל על-ידי קרח. את גוש הקרח היו שמים בחלק העליון של המקרר, והמים שנוצרו מן הקרח, נזלו לתוך מגרה מיוחדת בתחתית המקרר. מאחר והיה זה בעונת החורף, לא היה קרח במקרר, ומגרת המים היתה יבשה). למחרת היום, שהיה יום שישי, ה-24 במרס 194, ניהלה המשטרה חקירות בסביבה ולכן הוחלט לדחות את העברת הנשק ליום השבת. בית ארציאלי5 בשבת בבקר, ה-25 במרס, הגיעו לבית ארציאלי אליהו מרידור, שמואל תמיר ואורי חפץ. הם הוציאו את ה"כלים" מן המקרר, ניקו ושימנו אותם. אותו יום הוכרז עוצר בנחלת שבעה החל מהשעה חמש אחר הצהריים. על-כן, מיד לאחר שסיימו את מלאכתם, מסרו את האקדחים לידי הגב' ארציאלי, ובעזרת שתי בנות, לאה וולץ וויקי מיכאלי, העבירו אותם לבית-הכרם (שהיה מחוץ לתחום אזור העוצר). השלוש היו דתיות, אולם הן ראו את עניין העברת הנשק כ"פיקוח נפש" ולכן לא היססו להזמין מונית ולנסוע לבית-הכרם ולהציל בכך את הנשק של הארגון. הגב' חוה ארציאלי סיפרה מאוחר יותר לבִתהּ יונה, כי כאשר עברו ליד קריית משה, התכופפה לאה אשכנזי ואמרה: "פה גרה נחמה ליבוביץ, וכל מה שחסר לי שהיא תראה אותי נוסעת בשבת" (נחמה ליבוביץ היתה מורה ידועה לתנ"ך בסמינר למורות "מזרחי", שבו למדה לאה). |
סיכון רב הסתכנו פרץ וחוה ארציאלי, כי מציאת נשק בביתם עלול היה לגרום למאסרם ולפגוע קשות בפרנסת המשפחה. לא ייפלא אפוא שלא נמצאו בתים רבים בהם פעל האצ"ל בחופשיות כזו. למשפחת ארציאלי היו שלושה ילדים: מרדכי - יליד 1924, יונה - ילידת 1928 ואלנקם - יליד 1936. ראשון המצטרפים לאצ"ל היה מרדכי, שהיה גם חבר בבית"ר. יונה הצטרפה לאצ"ל בגיל 14 ולאחר שעברה את תקופת הטירונות, עסקה בעיקר בתעמולה ובהדבקת כרוזים. בתקופת הסזון (1945) נקראה אל מנהל בית-הספר "מעלה" (שם למדה) וזה הודיע לה כי הגיע אליו מידע לפיו היא משתייכת לאצ"ל ועל-כן הוחלט לגרש אותה מבית-הספר. יונה נרשמה לסמינר מזרחי לבנות, שם הסכים המנהל לקבלה. בתקופת הלימודים הציעה ליונה אחת מחברותיה להצטרף לארגון ההגנה. לאחר התייעצות עם המפקדת שלה (ויקי אלעזר-מיכאל) הוחלט, שעדיף שיונה תסכים ללכת לפגישה ושם תאמר שאימהּ לא מרשה לה להצטרף לארגון מחתרת. יונה הגיעה לבית-הספר "תחכמוני", שם הוכנסה לחדר חשוך בו היו המראיינים מאחורי מסך. ואז החלה חקירה יסודית: החוקר: אנו יודעים שאת חברה באצ"ל. מה יש לך לומר על כך? יונה: אני לא חברה באצ"ל ואינני יודעת מה אתם רוצים ממני. החוקר: אם כן איך את מסבירה את העובדה שבביתך נמצא נשק? יונה: גם אני קראתי בעיתון שבבית ארציאלי בנחלת שבעה נמצא נשק. אלא שזה לא היה בביתנו. הנשק נמצא בבית שדודי (אח אבא) השכיר למישהו ולדוד לא היה כל קשר לנשק. החוקר: האם גם אחיך מרדכי חבר באצ"ל? יונה: אחי מבוגר ממני בארבע שנים ואנו לא שייכים לאותה חברה, כך שאיני יודעת הרבה על מעשיו. החקירה היתה קשה ולבסוף אמר החוקר ליונה: אנו דאגנו לכך שיסלקו אותך מבית-הספר "מעלה", וכיוון שאת לא משתפת אתנו פעולה, נדאג לכך שיסלקו אותך גם מסמינר למורות "מזרחי". לשמחתה של יונה, היא לא גורשה מהסמינר, ובנוסף ללימודים המשיכה את הפעילות באצ"ל. היא נשלחה לקורס "סגנים" שהתקיים בירושלים והיה מורכב מבנות בלבד. באותו קורס השתתפו גם צביה בן-חורין (שהגיעה מחיפה כדי ללמוד בירושלים), בתיה ויטלס-הררי, מרים קרוננברג-אוסטרוביץ (השלוש למדו בסמינר למורות "מזרחי"), רבקה הולטר, זהבה לדרמן, הדסה סדובניק-טבק, צפורה אשכנזי-שיף וטובה הורוביץ. את הקורס ניהל יצחק אבינועם (ששימש אותה עת מפקד המחוז) והדריכו בו שרגא עליס ("חיים טויט") (מפקד הח"ק בירושלים) ושמואל אמיתי ("מייק") (מזכיר המחוז). באחד הערבים, לאחר סיום השיעור בקורס, קרא אליו אבינועם את צפורה אשכנזי-שיף, נתן לה מזוודה ותיק וביקש ממנה להעבירם לאחד החדרים של האצ"ל ליד מלון "עדן" ברחוב ההסתדרות פינת רחוב הלל. צפורה, שהכירה את כל חדרי הארגון בעיר, יצאה מהחדר, אולם עד מהרה התברר לה כי שתי החבילות היו כבדות מאוד על-כן ביקשה מיונה לעזור לה לשאת אותן, וכך היה. השתיים הגיעו לחדר, ששימש כחדר כביסה על גג הבית, ומסרו את המזוודה והתיק לידי מרדכי וָגֶר שחיכה להן בחדר. למחרת פגש אבינועם את ציפורה ונזף בה על שביקשה מיונה לעזור לה: |
"עד אתמול הכירו את החדר ארבעה אנשים ובגלל חוסר האחריות שלך, מכירים אותו היום חמישה אנשים".
|
האירוניה היא שוָגֶר היה שתול באצ"ל על-ידי ההגנה, והוא גרם למעצרם של אבינועם, יחד עם מרדכי ארציאלי ושמואל תמיר (17 במרס 1947). לאחר שנחקרו על-ידי הבולשת, נשלחו השלושה למחנה המעצר בקניה וחזרו ארצה רק לאחר הקמתה של מדינת ישראל.
לאחר מעצרו של אבינועם, נתמנה מרדכי רענן למפקד מחוז ירושלים. רענן היה "פליט" בירושלים (אשתו ובִתו גרו בתל-אביב ואיש בירושלים לא ידע זאת). רענן הִרבה לבקר בבית ארציאלי ואף היה מוזמן שם ללילות שבת ולערבי חג. באחד הביקורים האלה הבחין רענן בגב' חוה ארציאלי שהיתה במטבח ודמעות זלגו מעיניה. רענן: "מה קרה"? גב' ארציאלי: אני מודאגת מאוד מגורלו של מרדכי. כל עוד היה עצור בלטרון, אפשר היה לבקר אותו ולדעת מה שלומו, אבל בהיותו באפריקה, מי יודע מה עובר עליו. רענן סגר את הדלת, הוציא מכיס חולצתו תמונה של ילדה קטנה ואמר: "זוהי אורינה, בתי, אותה לא ראיתי כבר שלושה חודשים למרות שהיא ואני נמצאים בארץ. כל אחד מקריב את הקורבן שלו". יונה סיימה את לימודיה בסמינר ובספטמבר 1947 נשלחה ללמד בצפת, שם נשארה בכל תקופת המצור והשתתפה בהגנת העיר. בזמן ההפוגה הראשונה (יוני 1948) חזרה לירושלים והצטרפה לפלוגת הבנות שהיתה בפיקודה של אֶמה גרמנט. רעננה מרידור6 |
לאחר החופה, מספרת רעננה, יצאנו לירח דבש קצר לטבריה, ותל-אביב שימשה לנו כתחנה ראשונה. בשעות הערב הגענו לתל-אביב וכשנכנסנו לחדר במלון, חיכה לנו על השולחן זר פרחים גדול ואליו היתה מצורפת פתקה קטנה. אליהו קרא את הכתוב בפתק וירד למטה. כעבור זמן קצר חזר והביא לי ספר של גוגול בתרגום גרמני. הוא התנצל ואמר כי זה הספר היחידי שמצא בדוכן של ספרים משומשים. הוא השאיר אותי, אישתו הטרייה, עם גוגול ויצא לפגישה בהתאם להוראות שהיו בפתק. |
אליהו מרידור-וירז'בולובסקי עלה ארצה מפולין, שם סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה של ורשה. הוא היה פעיל מאוד בבית"ר ובאצ"ל, ובגלל פעילותו זו נעצר פעמים רבות על-ידי הבריטים. אולם גם במעצר ראה אליהו ברכה, כי בהיותו בבית-הסוהר, נאלץ להתפנות מכל עיסוקיו ויכול היה להתכונן בשקט לבחינות של עורכי-דין זרים. בכל פעם שנעצר, התכונן לבחינה אחרת וכך הצליח לסיים את כל הבחינות ולקבל רשיון עבודה כעורך-דין. לפני נישואיו החליט לעברת את שמו. הוא פנה לעזרתו של פרופ' קלוזנר אשר הציע לו את השם "מרידור". אליהו ידע כי היה זה כינויו של מפקד האצ"ל, יעקב ויניארסקי, על-כן פנה אל יעקב וביקש את רשותו. יעקב ענה לו: "אין לי כל התנגדות שתחליף את שמך למרידור, אולם איני בטוח שזה יביא לך תועלת רבה". אגב, לאחר קום המדינה, שינה יעקב אף הוא את שמו מויניארסקי למרידור. כשבוע לאחר ההתקפה על מרכז הבולשת הארצית במגרש הרוסים, ערכו הבריטים מעצרים נרחבים בכל חלקי הארץ. אחד מראשוני הנעצרים בירושלים היה אליהו מרידור. בשעות הערב של יום השישי, ה-31 במרס, בעוד העוצר בירושלים בעיצומו, נשמעו דפיקות בדלת ואל הדירה נכנסו שוטרים בריטיים. הם הודיעו לאליהו שהוא עצור ועליו להילוות אליהם. כאמור, לא היתה זו הפעם הראשונה שעצרו את אליהו ולכן חשב לתומו שגם הפעם יחזור הביתה לאחר תקופת מעצר קצרה. אולם בניגוד למעצרים הקודמים, כאשר היה רווק, הפעם היתה בבית גם אישתו, רעננה. אליהו חשש להשאיר אותה לבדה בבית, שמא ינצלו הבריטים את היעדרו ויציקו לה בחסות העוצר. הוא ביקש מן השוטרים להעביר את רעננה לבית הוריה שהיה ברחוב אלפסי, והבריטים אכן נענו לבקשתו. הם נסעו תחילה לרחוב אלפסי, שם הורידו את רעננה, ולפני שהספיקה להיפרד מבעלה, המשיכה המכונית בדרכה. רעננה נכנסה הביתה, ולהפתעתה הרבה גילתה שההורים לא בבית. היא לא הבינה לאן יכלו ללכת והרי אסור היה לצאת מן הבית בגלל העוצר. רק מאוחר יותר התברר לרעננה כי הוריה יצאו לביקור אצל שכנים שגרו באותו הבניין. לאחר מאסרו של אליהו נקראה רעננה למשרדי הבולשת ולאחר חקירה קצרה, הודיעו לה שהוטל עליה מעצר בית וכי עליה להתייצב שלוש פעמים ביום בתחנת המשטרה. רעננה ענתה כי מאחר שהם עצרו את בעלה-מפרנסה, היא חייבת לעבוד ועל-כן לא תוכל להופיע במשטרה שלוש פעמים ביום. לאחר דין ודברים, שבמהלכו איימו על רעננה במעצר, הם הסכימו להתייצבות של פעמיים ביום. וכך היתה רעננה מופיעה בכל יום בשעה שש בבוקר בתחנת המשטרה. משם נסעה להר-הצופים, שבנוסף ללימודיה באוניברסיטה העברית, עבדה שם גם בעבודות ניקיון. לאחר העבודה היתה מבלה מספר שעות בספרייה ולפנות ערב היתה מתייצבת בשנית במשטרה. את הערב היתה מבלה בבית-הוריה (כאמור, נאסר עליה לצאת את הבית משקיעת החמה ועד זריחתה). הסידור הזה נמשך שנתיים ימים, עד אשר חלתה בצהבת קשה ונאלצה לשכב במיטה במשך חודשיים. לאחר שהחלימה, ויתרו לה הבריטים על ההתייצבות היומית. לאחר מעצרו, נלקח אליהו מרידור ללטרון וב-19 באוקטובר 1944 נשלח למחנה המעצר באריתריאה יחד עם קבוצת עצירים שמנתה 251 איש. הוא נחקר בתנאים קשים בכלא בקהיר ובתחילת יולי 1946 שוחרר והוחזר לביתו. כאשר נשאלה רעננה האם לא חששה לקיים חיי משפחה וללדת ילדים בתנאי המחתרת הקשים (הבן הבכור, דן, נולד באפריל 1947) ענתה: "כדי לשמור על שפיות, חייבים להמשיך לקיים חיים נורמליים וזה כולל נישואים והבאת ילדים לעולם". פרשת חילביץ חילביץ נולד בקובנה (ליטא) בשנת 1913 ובגיל צעיר הצטרף לתנועת בית"ר. בשנת 1936 עלה ארצה והיה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית. בתחילת 1942 (לאחר נפילתו של דוד רזיאל) הוקם בארץ מוסד כספי חוקי בשם "מס חזית ישראל", שעסק באיסוף כספים עבור האצ"ל. חילביץ, שהיה בעל חזות נאה והצליח מאוד ביחסי ציבור, היה מראשי המוסד. במסגרת תפקידו נפגש עם אנשים רבים והכיר היטב את ראשי התנועה הרוויזיוניסטית וכן את צמרת האצ"ל. בין היתר, הכיר את מנחם בגין, שהתגורר אותה עת בדירת מרתף קטנה ברחוב אלפסי 25 בירושלים. בגין מספר בספרו "המרד" כי באחד הימים ביקר אצלו חילביץ: "הוא עומד ליד עריסת בני. התינוק מצטחק לשנינו. הוא מצטחק לילד ולאב ובאותו זמן הוא זומם את מזימותיו, חושב מחשבות". חילביץ הירבה לשחק בקלפים ונהג לבזבז כסף רב, אולם לא היתה כל סיבה לחשוד בנאמנותו. לפי דברי ריצ'רד קאטלינג (קצין בולשת בכיר, שהתמחה בענייני היהודים), נוצר הקשר עם חילביץ לפי יוזמתו של האחרון, מיד לאחר ההתקפה על מרכז הבולשת ב-23.3.44. "נסענו במכונית שלי," סיפר קאטלינג. "חילביץ אמר כי היה זה משגה לפוצץ את הבולשת וכי הדבר גרם נזק למאבק היהודי. הוא הוסיף ואמר כי הוא מוכן לספק את המידע שיש ברשותו על האצ"ל, בתנאי שנערוב ליציאתו מן הארץ וניתן לו סכום כסף שיאפשר לו להסתדר בארצות-הברית".7 בבוקר ה-31 במרס 1944 התקיימה פגישה נוספת, בה מסר חילביץ לקאטלינג רשימה ובה 79 שמות של אנשי אצ"ל (ביניהם שלושת מנהיגי הארגון: מנחם בגין, יעקב מרידור ואריה בן-אליעזר) ובתמורה קיבל 2000 ליש"ט. חילביץ הוכנס למכונית, שהסיעה אותו לקהיר, שם היה אמור לקבל מן הקונסוליה האמריקנית אשרת כניסת לארצות-הברית. עוד באותו לילה נעצרו ברחבי הארץ 48 איש, ובתוכם אריה בן-אליעזר (את בגין ומרידור לא מצאו בביתם). בין העצורים היתה גם הדסה לוטנברג. הדסה לוטנברג |
עם פרוץ המרד צורפתי לח"ק (חיל הקרב) והשתתפתי בהתקפה על משרדי מס-ההכנסה שהיו ברחוב לילנבלום בתל-אביב. אני הייתי באבטחה ולאחר הפעולה הלכתי הביתה עם האקדח שהיה בידי. שמתי את האקדח בארון וחיכיתי שיבוא מישהו לקחת אותו ממני. אלא שאיש לא בא ובינתיים קרה הסיפור עם חילביץ שהלשין גם עלי.
את חילביץ הכרתי עוד בקובנה (ליטא), שם הוא היה המפקד שלנו בבית"ר. בליטא נהגו לקרוא לו "הגרף" כי הוא תמיד היה לבוש יפה למרות שלא היה בעל אמצעים. בארץ המשכנו להיפגש ובכל שנה ב-1 באפריל נהגה החבורה הליטאית לחגוג את יום-הולדתה של גב' פלוטניק. יום לפני כן הייתי אצל חברה ושם נודע לי כי יום-ההולדת בוטל משום שבלילה אסרו את כולם. מיהרתי הביתה וטלפנתי לבעלי המנוח, חיים לוטנברג, וביקשתי שיבוא מיד כדי לסלק את האקדח שהיה אצלי בארון. ואכן בשעה 2 אחר חצות בא מישהו ולקח את האקדח. למחרת, ב-2 באפריל נסעתי לבת-ים לעבודתי בבית-החרושת לשמרים "פקא". בשעה 9 בבוקר קראו לי למשרד ושם חיכו לי שלושה שוטרי חרש שהכניסו אותי למכונית. התחנה הראשונה היתה החדר שלי, שם ערכו חיפוש מדוקדק אולם לא מצאו דבר. אחר-כך לקחו אותי לבית-הסוהר ביפו וכעבור כמה ימים הועברתי לבית-הסוהר לנשים בבית-לחם. |
בנוסף להדסה נעצרו גם דבורה משאט מתל-אביב, אסתר אורבך-גליקסמן, מרים שטרנברג-דוידסון ורבקה פרל מחיפה.
בעקבות פרשת חילביץ, נתרוקן הסניף הירושלמי ממפקדיו הבכירים. אלה שלא נעצרו נאלצו לעזוב את העיר וביניהם גם רבקה רבלסקי ויוכבד טוביאנה. רבקה ברנדויין-רבלסקי נולדה בעיר העתיקה בירושלים בשנת 1924 ובגיל צעיר הצטרפה לאצ"ל. בשנות הארבעים המוקדמות השתתפה בקורס "סגנים" ועם פרוץ המרד פקדה על קבוצת בנות. כאמור, נאלצה רבקה לעבור לתל-אביב, שם המשיכה בפעילות מחתרתית. יוכבד טוביאנה9 |
"בתי, מעלת באימוני".
יוכבד: למה, מה קרה? האב: את אמרת לי כי בתיק יש אקדחים של פורים. האם אלה הם אקדחי פורים? תוציאי אותם מיד מהבית! יוכבד: אבא, אני לא יכולה לצאת מבית הרב בשבת עם תיק וכלים בתוכו. |
התרצה האב והסכים לחכות עד צאת השבת, ואז לקחה יוכבד את התיק והעבירה אותו למקום אחר. |
יוכבד ("בת-ציון"), עבדה כמזכירה במשרדו של אליהו מרידור, ובמשרד עסקו השניים גם בבעיות הארגון. לפני ההתקפה על מרכז הבולשת, למשל, ניצלו את הליכתם לבית-משפט (שהיה במגרש הרוסים), כדי לערוך מעקב אחר המתרחש בבניין הבולשת. יוכבד שִמשה גם קשרית לעת צורך והעבירה פתקים לאנשים שונים. באחד הימים הודיע אליהו ליוכבד כי עליה לבוא לפגישה בערב בלוויית חברה. בשעה היעודה הגיעה יוכבד עם מרים פשדצקי חברתה למקום שנקבע, מבלי שידעו על מטרת הפגישה. אליהו הגיע עם לוח, שנחקק עליו סמל האצ"ל "רק כך" ויחד צעדו לעבר בית-הקברות שעל הר-הזיתים. הם מצאו את קברו של יעקב רז10, והניחו את הלוח על המצבה. יוכבד לא הצליחה להסתיר את הפחד הנורא שתקף אותה בהיכנסם לבית-הקברות בלילה, אולם ביצעה את המוטל עליה עד תום. לאחר מעצרו של אליהו מרידור נקראה יוכבד לחקירה במשטרה. היא נשאלה בדבר פעילותה בבית"ר וכן נתבקשה למסור את שמות חבריה. לאחר החקירה נשלחה לביתה, אולם היה ברור לה שסכנת המעצר עדיין מרחפת עליה. כעבור מספר ימים פגשה בשוטרים שנכנסו לבניין סנסור (בקרן הרחובות בן-יהודה ויפו) ושאלו למקומו של משרד עורך-הדין מרידור. יוכבד, שהבינה כי באו לעצור אותה, הצליחה לחמוק ולהסתלק מן המקום דרך יציאה אחרת. היא הגיעה לביתה והודיעה להוריה כי עליה לעזוב מיד את ירושלים. יוכבד נסעה לתל-אביב, שם פגשה את פנינה בג'יו-שוחט, שאף היא עזבה את ירושלים מחשש מעצר והיתה ל"פליטה". מחוסר מקום לינה, בילו השתיים מספר לילות בחולות חולון, עד שנמצא בשבילן חדר למגורים. על כך מספרת יוכבד:11 |
היו אתנו בחולות גם כמה בחורים. היה זה במקום שמאוחר יותר נבנה בית-החרושת לודז'יה. איש לא יאמין, אבל שכבנו אחד ליד השני מבלי לגעת האחד בשני. באותם ימים לא עלה על הדעת לנצל את העובדה שאנו ישנים יחד כדי להתחיל ו"להתעסק". איזה תום היה אז והיה בכך הרבה יופי.
זה מזכיר לי שיום אחד שלחו אותי עם משה שטיין לעקוב אחר תנועת המכוניות הצבאיות שעברו ליד בניין "בית הדגל" בירושלים. יצאנו למקום וישבנו על הגדר הסמוכה לבניין. היה זה בחודש פברואר והיה קר מאוד. אמרתי למשה: עוד מעט יצאו האנשים מקולנוע "אדיסון" ויראו בחור ובחורה יושבים האחד ליד השני. אני מציעה שלפחות תחזיק בידי כדי שיחשבו שאנו "זוג". והוא ענה לי בקול עצוב: "יוכבד, אני נורא מצטער, אבל אני לא יכול". כאלה היינו. |
בתל-אביב יוכבד עבדה כמזכירה במשרדי "מס חזית ישראל", הקרן הכספית של הארגון. המשרד, ששכן ברחוב הרצל מספר 16, עבד במסווה של חברה ליבוא ויצוא בשם "ירמוק". יוכבד היתה מופיעה בכל בוקר למשרד ועסקה ברישום הקבלות וגביית הכספים. בבוקר ה-1 בינואר 1945 באה יוכבד כהרגלה לעבודה, פתחה את הדלת באמצעות המפתח שהיה ברשותה ונכנסה פנימה. לפתע כוונו אליה שני טומיגנים (תת-מקלעים שהיו בשימוש הצבא הבריטי) והשוטרים הבריטים ציוו עליה לא להרים קול ולשבת בשקט בפינת החדר. יוכבד הוציאה מתיק היד שלה כמה פתקאות, קרעה אותן לחתיכות קטנות ובלעה אותן מבלי שאיש ירגיש במעשיה12. כעבור זמן קצר נכנסו לחדר עוד חמישה מעובדי המשרד (אליעזר אברהמי, נח שניאור, דוד פדרמן, מרדכי גרוסמן וצבי יהודאי) והסיפור חזר על עצמו. יוכבד נלקחה לבית-הסוהר ביפו, שם החלה החקירה. השאלה הראשונה היתה "היכן את גרה". היא לא רצתה למסור את כתובת מגוריה, כי חששה לגורל פנינה חברתה. על כן אמרה שהיא מתגוררת אצל דודתה בפתח-תקווה (יוכבד הכינה מראש את דודתה ואמרה לה שבמקרה של חקירה, תספר יוכבד שהיא גרה בביתה. כדי שהדבר יהיה אמין, השאירה יוכבד כמה משמלותיה בארונה של הדודה). השוטרים ביקשו מיוכבד להילוות אליהם לביקור בבית הדודה, וכשהגיעו למקום, הבינה הדודה מיד את המתרחש וסיפרה כי יוכבד גרה אצלה ועוזרת לה בטיפול בילדים. אבל האליבי הזה לא הועיל הרבה ויוכבד הוחזרה אחר כבוד לבית-הסוהר ביפו. תחילה היתה במאסר יחיד וכעבור מספר ימים הוכנסה לתא של האסירות הפוליטיות, שישבו בו גם זונות ערביות. לא קל היה ליוכבד להתרגל למצבה החדש, אולם קשה במיוחד היה ביקורו של אבא, אשר לא אמר מילה, רק בכה כל הזמן. היתה זו הפגישה השנייה עם אבא לאחר שיוכבד עזבה את ירושלים. הפגישה הראשונה נערכה במסעדה עממית בה אכלה יוכבד ארוחת צוהריים בחברת פנינה שוחט. לפתע ראתה את אביה נכנס למסעדה בחברת אחיה הקטן. "נפלנו האחד על צווארו של השני ובכינו מבלי לומר דבר" (דברי יוכבד).
על חוויותיה בבית-הסוהר ביפו מספרת יוכבד טוביאנה: |
במשך הזמן התפתחו יחסים טובים ביני ובין הזונות הערביות. הן לא התעניינו ביחסי יהודים-ערבים; כל מה שהטריד אותן היה אותו ג'וני, שבלילה היה כל כך נחמד ובבוקר זרק אותן לבית-הסוהר. בדרך כלל הן נעצרו ל-24 שעות ואחר-כך שוחררו.
פעם אחת הכניסו לתא שלי אסירה יהודייה. חשדתי בה שהיא "הושתלה" על-ידי הבריטים ולא החלפתי אִתה אף מילה. כעבור מספר ימים הוצאה אותה אסירה מן התא. לתא היה אשנב קטן עם סורגים שהיה ממוקם קרוב לתקרה. יכולתי לשמוע מעבר לקיר דיבורים בעברית של בחורים וניסיתי לטפס אל האשנב כדי ליצור אתם קשר, אולם כל ניסיונותי עלו בתוהו. לא היה בחדר כיסא או שולחן, שעליהם ניתן לטפס והאשנב היה גבוה מכדי שאפשר יהיה להגיע אליו בקפיצה. נחמתי היחידה היתה, כאשר שכבתי במיטתי והקשבתי במשך שעות ארוכות להתנפצות גלי הים על קירות התא. |
לאחר שבועיים ימים, הועברה יוכבד לבית-המעצר לנשים בבית-לחם. שם פגשה בכמה מחברותיה ובמפקדת שלה, אֶמָה גרמנט, שהזמינה אותה להשתכן בחדר הירושלמיות. התנאים בבית-לחם היו טובים בהרבה מאלה שביפו; בבית-לחם היתה מיטה לכל עצירה ואף היו שולחן וכיסא לשבת עליו. גם האוכל היה טוב יותר, אבל החשוב מכול היתה החברה. כל העצירות היו חברות המחתרת (אצ"ל או לח"י) והתפתחו ביניהן יחסי חברות עמוקים הנמשכים בחלקם עד עצם היום הזה. באפריל 1946, לאחר ישיבה של שנה וחצי, שוחררה יוכבד מבית-הסוהר יחד עם צילה עמידרור, אולם כעבור שלושה חודשים, לאחר ההתקפה על מלון המלך דוד, נעצרה יוכבד בשנית. תחילה הועברה למחנה המעצר לבנות בלטרון ולאחר מכן שוב לבית-לחם. היא נשארה במעצר עד מרס 1948, סמוך לצאת הבריטים את הארץ. בסך הכול ישבה יוכבד במעצר שלוש שנים וחודשיים. ברבות הימים עצרו הבריטים גם את מזל, אחותה של יוכבד, והדבר הגדיל את צערם של ההורים. כל העצירות מאותה תקופה זוכרות עדיין את קולה הערב של מזל, ושיר אחד נחרת בזיכרון במיוחד: "עם אחד אנחנו ועם אחד נהיה ..." וכל ע' וח' נֶהגו בהדגשה בשירתה. |
מרים (מיקי) דוידסון מיקי לבית שטרנברג נולדה בברלין ובשנת 1925, בהיותה בת חמש, עלתה המשפחה ארצה והתיישבה בחיפה. בשנת 1932 הצטרפה מיקי לבית"ר וכאשר נודע הדבר למנהל בית-הספר הריאלי, היא גורשה מבית-הספר. הוריה החליטו לשלוח אותה להמשך הלימודים לאנגליה ובשנת 1938 חזרה ארצה ואף הספיקה לבקר, יחד עם חבריה מבית"ר, את שלמה בן-יוסף לפני עלותו לגרדום. מיקי המשיכה להיות פעילה בבית"ר ומשם קצרה היתה הדרך לאצ"ל. בסוף 1943 התאהבה בקצין יהודי צעיר, דוד דוידסון, יליד סקוטלנד, שהגיע ארצה במסגרת הצבא הבריטי, ובינואר 1944 נישאו השניים בחיפה. מיקי המשיכה בפעילותה באצ"ל בעוד הבעל, בדרגת מייג'ור, המשיך לעסוק בפרוייקט סודי הקשור בראדאר. שבוע לאחר שובם מירח הדבש נקראה מיקי לפגישת הכנה לקראת פיצוץ משרדי העלייה בחיפה. מן המעקבים התברר, כי לאחר סגירת המשרדים נשאר רק נוטר ערבי אחד כדי |
לאחר ההתקפה על מרכז הבולשת המרכזית במגרש הרוסים התרוקן מחוז ירושלים מן הפיקוד הבכיר שלו. חלקו נעצר בידי הבריטים, ביניהם מפקד המחוז אליהו מרידור, והאחרים נאלצו לעזוב את העיר והסתתרו במקומות בארץ בהם לא היו מוכרים. כמפקד המחוז נתמנה אליהו לנקין ואת מקומו של מפקד הח"ק, רחמים כהן, שעבר לחיפה, מילא יהודה נאות-גלובמן מפתח-תקוה. המחוז עבר במהירות רבה ארגון מחדש והוחלט שיש לבצע פעולה מרשימה, כדי להראות לבריטים שכל המאסרים לא פגעו ביכולתו של הארגון להמשיך ולתקוף. המטרה שנבחרה היתה בניין הבולשת המחוזית ברחוב ממילא (היום רחוב אגרון). |
מקום הריכוז היה בגן ילדים ליד מחנה יהודה, לשם הגיע איתן לבני (קצין המבצעים של הארגון) שהסביר את מהלך הפעולה ואת תפקידו של כל אחד. בחדר היו גם שלוש בנות: לאה וולץ, דבורה ראם ופנינה שוחט, עליהן הוטל להעביר את הנשק אל בית-הקברות המוסלמי (סמוך לבולשת המחוזית) ושם למסור אותו לידי הבחורים (חומר הנפץ הועבר באמצעות מונית). בלֵיל ה-31 ביולי 1944 פרצו לוחמי האצ"ל (בפיקודו של יהודה נאות) אל תוך בניין הבולשת המחוזית ברחוב ממילא, הניחו בתוכו את המוקשים שהיו מצוידים במנגנוני השהייה, ונסוגו מן המקום. לאחר הפעולה שוב נמסר הנשק לבנות, שהעבירו אותו אל המחסנאים שחיכו להן בעמק המצלבה. דבורה ראם |
יום אחד הלכנו לירות באש חיה ליד שכונת סנהדריה. לאחר שירינו, רץ אלינו השומר ואמר כי שוטר מתקרב. החבאתי את האקדח ושקית הכדורית בחזה. השוטר שהספיק להגיע ביקש שנצטרף אליו למשטרה. הבחורים לא היססו וחיש קל פרקו אותו מנשקו והשכיבו אותו על הארץ. המפקד כיוון אליו אקדח והשוטר, שביקש על נפשו, הבטיח שלא יספר לאיש מה שראה. חסנו על חייו והתפזרנו. חצינו שדה וראינו שמכונית עוקבת אחרינו. הבנו שהשוטר לא עמד בהבטחתו. הבחורים ברחו ואני עם עוד חברה נתפסנו והובלנו לתחנת המשטרה. בתחנה ניגש אלינו שוטר יהודי ואמר לנו להגיד שאנו בנות 15 (היינו בנות 18) וכך עשינו. היינו חודש ימים בבית-הסוהר עד שהובאנו לפני השופט. בתחילה האשימו אותנו בהרבה האשמות: "נשיאת נשק, התנגדות לשוטר, הכאת שוטר ואיום על חייו". למזלנו היתה זו תקופה של רגיעה, בה שיתף האצ"ל פעולה עם הבריטים במלחמתם בנאצים, ועורכי הדין שלנו, אשר לויצקי ואליהו מרידור, הצליחו להשיג עבורנו עסקת טיעון ומאחר ונחשבנו לקטינות, דנו אותנו להתנהגות טובה לשנה. אלא שהבולשת הבריטית פתחה לנו תיק שהופעל מאוחר יותר.
|
עם פרוץ המרד בשלטון הבריטי (פברואר 1944) צורפה דבורה לח"ק והשתתפה בהתקפה על מרכז הבולשת בירושלים. בהתקפה נהרג, כאמור, אשר בנזימן ("אבשלום") שהיה להרוג הראשון בתקופת המרד. רבים בארגון ובבית"ר הכירו אותו ונהגו לקרוא לו בשם חיבה "אושרקה". מותו השרה אבל כבד על כולם. דבורה, ששימשה קשרית עם המטה הארצי, נתבקשה לנסוע למחרת בבוקר לתל-אביב כדי לדווח על הפעולה ולשאול מה לעשות עם הגופה של בנזימן. על הקורות אותה אותו יום מספרת דבורה: |
עליתי הביתה להתכונן לנסיעה. אבי נכנס לחדרי ושאל: "לאן את הולכת?" עניתי שאני נוסעת לתל-אביב. אבא קם מכיסאו, נעל את הדלת במפתח ואמר: "את לא נוסעת לשום מקום! אני לא אתן לבת שלי להסתובב עם אנשי ההפקר האלה". פניתי אליו ואמרתי: "אבא, אני מתחננת לפניך, תן לי ללכת. אני מוכרחה להודיע על מותו של אשר בנזימן". כנראה שדברי שיצאו מן הלב נכנסו ללבו, הוא השאיר את המפתח על השולחן ויצא מן החדר.
בתל-אביב נפגשתי עם מאיר ראם, הקשר של המטה. ישבנו על הספסל בשדרה וכשסיפרתי לו על מותו של אושרקה, לא יכולתי להתאפק ופרצתי בבכי. הוא פתח את התיק הנפוח שלו (שכל כך סיקרן אותי), הוציא מתוכו בננה, קילף אותה והגיש לי. הייתי נדהמת. הפסקתי לבכות, הסתכלתי עליו ועל הבננה והתחלתי לחייך. כך החל הקרחון להימס ונוצר הקשר בנינו. |
אלא שהרומן שהתפתח בין דבורה למאיר כנראה לא מצא חן בעיני הבולשת הבריטית. כעבור מספר חודשים נעצרה דבורה והועברה לבית-הסוהר לנשים בבית-לחם. בכך הצטרפה לשני אחיה הגדולים: אהרון ומשה שנעצרו קודם לכן בידי הבולשת. לא עבר זמן רב וגם מאיר ראם נעצר ונשלח למחנה המעצר באפריקה. במשך ארבע שנים היה בין השניים קשר של מכתבים בלבד והם חזרו ונפגשו רק לאחר צאת הבריטים את הארץ והקמתה של מדינת ישראל. חודש לאחר שובו של מאיר מגלות אפריקה, נשא את דבורה לאישה. לאה וולץ14 לאה לבית אשכנזי נולדה בירושלים. כשהיתה תלמידת הסמינר למורות, הצטרפה לקבוצת צעירים לאומיים שנקראה "בן-על" (ברית נוער עברי לאומי), שהוקמה בשנת 1939 (לאחר פרסום הספר הלבן) וחבריה היו סטודנטים ותלמידי סמינר. הפעילות ב"בן-על" היתה חצי חשאית ועובדה זו איפשרה ללאה להמשיך את לימודיה בסמינר ללא בעיות מיוחדות (החברות בתנועת הנוער בית"ר, למשל, היתה אסורה ומי שנתפס - סולק מן הסמינר). מ"בן-על" היתה הדרך לאצ"ל טבעית ואכן בשנת 1941, בהיותה בת 18, הצטרפה לאה לאצ"ל. בתקופה הראשונה עסקה בהדבקת כרוזים על קירות הבתים וכן בלימוד כללי המחתרת ושימוש באקדחים. לאחר מכן עברה קורס "סגנים", וכשהוכרז "המרד" (1944) היתה למפקדת. בין היתר עסקה בהעברת נשק אל מחוץ לעיר. היא קיבלה מזוודה שהכילה נשק, העמיסה אותה על גג האוטובוס ונסעה לתל-אביב, שם היתה אמורה למסור אותה לאדם שחיכה לה וסיסמה בפיו. המזוודה היתה נעולה והמפתח היה בידי לאה. נאמר לה, כי במקרה שהמשטרה תערוך חיפוש באוטובוס, עליה לזרוק את המפתח ולהכחיש כל קשר למזוודה. |
במסגרת פעילותה בארגון, נפגשה עם יהודה נאות, שכאמור נתמנה מפקד הח"ק בעיר. יהודה היה בעל חוש הומור ואהב לעשות מעשי קונדס. על אחד מהם מספרת לאה: |
באחד הערבים היינו יהודה ואני בעמק המצלבה בתפקיד שמירה על המחסנאים שעסקו בהוצאת נשק ממחסן סמוי שהיה שם. בעודנו יושבים הסביר לי יהודה, כי כאשר אקדח הפרבלום דרוך, השן החולצת בולטת רק כשיש כדור בבית הבליעה. וכך אפשר להבחין בנקל באם האקדח דרוך או לא. כדי להדגים זאת, אמר: "תראי, הנה אני דורך את האקדח ואף לוחץ על ההדק ושום דבר לא יקרה. אני אפילו מוכן לכוון את האקדח לרקה שלי ותראי ששום דבר לא יקרה." בעודו מדבר, הוא הרים את הקנה וכיוון אותו לרקתו. התגובה שלי היתה חריפה מאד: "אני לא אוהבת את זה" אמרתי וסילקתי את האקדח מן הרקה שלו. יהודה לחץ על ההדק וכמובן שנפלטה ירייה. היינו צריכים להסתלק מן המקום לאחר שנשמעה הירייה. לקחנו את האקדח, הכנסנו אותו לסל שהיה בידי והלכנו למרתף שהיה ברחוב ש"ץ, שם היה לנו מחסן בקיר שהיה מסתובב על צירו. כשהגענו לשם ולפני שהכנסנו את האקדח למקומו, אמר לי יהודה: "אם את רוצה, אני בכל זאת רוצה להוכיח לך שאני צודק". עניתי שפעם אחת מספיקה לי וביקשתי שיכניס את הכלי למחסן, כדי שנוכל להסתלק מן המקום.
|
בשעות הבוקר של יום ראשון, 8 באוגוסט 1944, יצאו לאה וולץ עם מאיר שמגר-שטרנברג לשכונת רוממה, ליד מושב הזקנים הספרדי. על השניים הוטל לעקוב אחר תנועת המכוניות שעברו בכביש הראשי ירושלים - תל-אביב. באותו בוקר אמור היה הנציב העליון לצאת את ירושלים, וברגע עבור השיירה ברוממה, היה על לאה לצלצל למספר טלפון מסוים בתל-אביב ולדווח על השעה המדויקת וכן על גודל השיירה. בכניסה לתל-אביב הוצב באותו יום מארב, שתפקידו היה לפגוע בשיירה בעוברה במקום.
בעוד השניים מעמידים פני זוג נאהבים, עברה לפתע שיירת הנציב העליון. מיד לאחר שהשיירה עברה, ניגשו בני הזוג לטלפון סמוך ודיווחו את אשר ראו עיניהם. בכך ראו את סיום תפקידם, אולם לפני שהספיקו לעזוב את המקום, נשמעו לפתע יריות והשיירה חזרה על עקבותיה. לאה ומאיר עלו מיד על האוטובוס שנסע לגבעת-שאול, כדי לברר מה קרה. אולם בכניסה לשכונה, נאלץ האוטובוס לחזור העירה, כי המשטרה הכריזה עוצר על כל האזור. כשחזרו לרוממה, ניגשה לאה שוב אל הטלפון ודיווחה לתל-אביב על ההתפתחויות. התברר, כי אנשי לח"י ניסו להתנקש בנציב העליון, והבחורים שהתמקמו לא הרחק מגבעת-שאול, פתחו על השיירה באש אוטומטית. למחרת היום היתה לאה צריכה להודיע משהו לחניכה שלה שגרה ליד קולנוע "ציון". לאה ביקשה מיהודה נאות וממאיר שמגר שיהיו לה בני לוויה ויחד יצאו השלושה לכיוון כיכר ציון. בהגיעם לכיכר, הלכה לאה לבית סמוך, בעוד שני הבחורים ממתינים בפינת הרחוב. לאחר שלאה סיימה את שליחותה חזרה למקום המפגש. היא עמדה ושוחחה עם מאיר, בעוד יהודה עמד קצת בצד. על הרפתקאותיו באותו יום מספר יהודה נאות:15 |
כשעמדתי ברחוב, ניגשו אלי שני שוטרים בריטיים בלבוש אזרחי וביקשו שאתלווה אליהם. נכנסנו לאחת הסימטאות בנחלת שבעה, מאחורי קולנוע "ציון", והשוטרים התחילו לחקור אותי. לאחר שהראיתי להם את תעודת הזהות שלי (שהיתה מזויפת) ועניתי לשאלותיהם, הם ביקשו שאלך אִתם לתחנת המשטרה. חששתי שבמשטרה יגלו את זהותי האמיתית ואז יעצרו אותי. כדי להחלץ מן המיצר, דחפתי את השוטרים, החזקתי בראשיהם, דפקתי ראש בראש וברחתי על נפשי.
|
לאחר שהשוטרים התאוששו, הם פתחו במרדף באקדחים שלופים. יהודה פנה לרחוב יפו, והשוטרים לא ירו בו כי הרחוב המה אדם. משם פנה יהודה לרחוב הרב קוק; לפתע נשמעה ירייה ויהודה נעלם. לאה ומאיר פגשו בשוטרים שחזרו מן המרדף.
|
"מה פשר היריות?" שאלו את השוטרים.
"רדפנו אחרי איזה טרוריסט וירינו עליו, אך הממזר הצליח לברוח", היתה התשובה. |
לאה ומאיר פנו מיד למקום מגוריו של יהודה (הוא התגורר בחדר עם מאיר) ושם מצאו פתק: "קיבלתי 'כפתור' [כינוי לכדור], מיד אשוב."
הם חיכו לו בחדר, ואכן כעבור זמן קצר חזר וסיפר כי נפצע ביד מן הירייה שהשוטרים ירו בו. לאה רצה מיד אל ד"ר הפנר, ומשלא מצאה אותו בבית, פנתה אל דניאל ינובסקי וסיפרה לו כי יהודה זקוק באופן דחוף לעזרה רפואית. ינובסקי אמר שהוא מכיר רופא אחד, ד"ר אלג'מוב שמו, שאפשר לסמוך עליו. לאה יצאה מיד יחד עם ינובסקי לרחוב דוד ילין וסיפרה לד"ר אלג'מוב כי חברם נפצע מתאונה של פרימוס ועל-כן הוא מתבקש לבוא אתם ולהגיש לו עזרה רפואית. השלושה יצאו לכיוון חדרו של יהודה. בדרך ביקשה לאה מינובסקי שיסתלק מן המקום, כי לא רצתה לסכן אותו. הרופא בדק את ידו של יהודה וביקש שיספר לו מה קרה. בלי הרבה גינונים, סיפר יהודה כי נפצע מכדור בידו. הרופא נעשה חיוור וכולו רעד. הוא חבש את הפצע ואמר כי חייבים לצלם את היד וכי יש בביתו מכשיר "רנטגן". החבורה הלכה לרחוב דוד ילין והרופא צילם את ידו של יהודה. בדרך הוא אמר: |
"אין לכם ממה לחשוש, מאחר שאני מטפל גם בפצועים של לח"י."
|
לאחר שסיים את מלאכת הצילום, אמר כי על יהודה לבוא כעבור יומיים לביקורת וכן עליהם לשלם לו חמש לירות דמי טיפול. לאה, שהיתה הגזברית של המחוז, שילמה לרופא והשלושה הלכו לחדר המשותף ליהודה ולמאיר.
חלפו יומיים, ויהודה הלך בלוויית מאיר ולאה אל הרופא לביקורת. במקרה היה במקום גם חיים זיכרמן מנתניה, שהתנדב לשמור בכניסה לבניין. רגעים ספורים לאחר כניסתם, עוד לפני שהרופא הספיק להחליף את התחבושת, התפרצו פנימה שוטרים עם אקדחים שלופים ושאלו: |
"היכן הפצוע?"
|
יהודה ומאיר ישבו ללא תגובה, בעוד לאה ניסתה את מזלה ונכנסה לחדר השני. כאשר שאל אותה השוטר למעשיה, ענתה כי היא מחכה לתורה אצל הרופא. אולם התירוץ לא עזר לה וכל השלושה נעצרו על-די המשטרה. כשנכנסו למכונית, ראו כי מאחור יושב חיים זיכרמן. |
"מה מעשהו של זה?" שאלה לאה את השוטר.
"בבואנו ראינו שהוא מסתובב בעצבנות הלוך ושוב והחלטנו לעצור אותו", ענה. |
את יהודה העבירו לבית-החולים הממשלתי שבמגרש הרוסים וכפתו את רגלו למיטה כדי שלא יוכל לברוח. בחקירה התברר לו כי המשטרה חושדת בו שהשתתף בניסיון ההתנקשות בנציב העליון ונפצע מחילופי היריות. הם רצו לדעת מי עוד השתתף אתו באותה פעולה ולא קיבלו את גרסתו כי נפצע בשעת המרדף בכיכר ציון. כשנודע דבר חשדם של החוקרים, ביקש ינובסקי את התערבותו של עורך-הדין לויצקי, אשר הִרבה לייצג את חברי הארגון שנתפסו על-ידי הבריטים. לויצקי הצליח לשכנע את קצין הבולשת שליהודה לא היה כל קשר לניסיון ההתנקשות בנציב העליון וכעבור זמן קצר הוא הועבר למחנה המעצר בלטרון. חודשיים מאוחר יותר הוטס יהודה, יחד עם עוד 250 מחבריו, למחנה מעצר באפריקה ושוחרר רק לאחר שהבריטים עזבו את ארץ-ישראל בשנת 1948.
לאה ומאיר שוחררו למחרת מעצרם ועוד באותו ערב הצליחו להיפגש עם אליהו לנקין (מפקד המחוז). לאה ביקשה לעזוב את ירושלים, כי חששה שיחזרו ויעצרו אותה, אולם אליהו ביקש אותה לחכות מספר ימים. הוא חשב כי לאה ומאיר הצליחו לשכנע את חוקריהם כי אינם קשורים באופן ישיר למעשיו של יהודה ועל-כן ייתכן מאוד שיאפשרו להם להתהלך חופשיים. כעבור יומיים שוב עצרו את מאיר שמגר ושלחו אותו תחילה ללטרון ואחר-כך למחנה המעצר באפריקה. הוא שוחרר יחד עם יהודה נאות לאחר קום מדינת ישראל. גם את ביתה של לאה פקדה המשטרה והיא הועברה אחר כבוד לבית המעצר לנשים בבית-לחם. לאה הוכנסה לאגף העצירות הפוליטיות, ה"וילה", שם פגשה את חברותיה מירושלים. לאה לא השלימה עם ישיבתה בבית-הסוהר, וכאשר חלפה שנה ושום דבר לא קרה, החליטה שיש לעשות משהו על מנת לצאת לחופשי. היא פנתה לשלטונות בית-הסוהר והתאוננה על מחושים בעיניים. כאשר תלונתה חזרה ונשנתה, הוחלט לשלוח אותה לרופא מומחה ובאחד הימים היא הועברה לירושלים לבדיקה אצל ד"ר טיכו, שהיה רופא עיניים ידוע. בהשפעת קשרים שהפעיל אביה של לאה, אִבחן ד"ר טיכו בעיה שהצריכה טיפול שאינו ניתן לביצוע בבית-הסוהר. לימים הגיעה לבית-הסוהר ועדה מיוחדת מטעם השלטונות, שתפקידה היה לעבור על כל התיקים ולבדוק את מצב העצירות. לאה הוזמנה להופיע בפני הוועדה, אולם "לרוע מזלה", היו עיניה צלולות באותו יום. היא סיפרה לחברותיה כי אם תופיע בצורה זו, אין לה כל סיכוי להשתחרר בגלל "מקרה עין". לאחר דיון פנימי, נשפה אֶמה גרמנט לתוך עיניה של לאה עשן סיגריות ולאה שפשפה את העיניים עד שבקושי יכלה לראות. עיניה האדומות עשו רושם רב על חברי הוועדה וכעבור מספר חודשים אכן שוחררה מבית-הסוהר. לאחר שחרורה, חויבה לאה להתייצב פעמיים ביום בתחנת המשטרה וכן להישאר בביתה משקיעת החמה ועד לזריחתה. היא חזרה לפעילות בארגון, אולם בגלל המגבלות שהוטלו עליה, היא צורפה לשירות הידיעות ("הדלק") והיתה עסוקה רק בשעות היום. תפקידה היה לקיים קשר עם אישים שונים שעזרו לארגון תוך ניצול מעמדם המיוחד. השמחה בבית אשכנזי לא ארכה זמן רב, וכחצי שנה לאחר שחרורה של לאה נאסרה אחותה הצעירה צפורה ("נועה"). צפורה שיף היתה הקשרית של רענן (שבאותה עת שימש מפקד החת"ם - חיל תעמולה מהפכני), ובין השאר עסקה בארגון ועדת קבלה למתגייסים החדשים. ערב אחד, בשעה שהובילו את אחת המגויסות החדשות לוועדת הקבלה בשדה בסביבות בית-הכרם, הופיעו לפתע שוטרים. רענן פקד על כולם לעזוב מיד את המקום, וכאשר צפורה רצה, התברר לה כי בבהילות שנוצרה, איבדה את תיק היד שלה ובו כתובתה וכן שמות של מועמדים להתקבל לארגון. התיק נפל בידי המשטרה, וכעבור זמן קצר הופיעו שוטרים בביתה של צפורה ועצרוה. שנתיים ימים היתה צפורה בבית המעצר; תחילה בבית-לחם ומאוחר יותר במחנה המעצר בעתלית. היא שוחררה עם צאת הבריטים את הארץ. |