רעג. שלא ישא כהן גדול אלמנה - ספר החינוך
שלא ישא כהן גדול לבד אלמנה, שנאמר
(ויקרא כא יד) אלמנה וגרושה וחללה זונה את אלה לא יקח.
ולא היה צריך הכתוב לחזור איסור גרושה וחללה זונה בכהן גדול, שדרך כלל נאסרו על כל כהן, והוא ראש הכהנים, ועל כן פרשו זכרונם לברכה
(קדושין עז א), כי ללמד לנו עניין זה, בא כפל האזהרה בגרושה וחללה זונה בכהן גדול. ואמרו בגמרא קדושין
(שם), שבא ללמד שבזמן שיקרה שיהיו כל איסורין אלו באשה אחת כסדר הזה, שבתחילה תתאלמן ואחר כך תתגרש ואחר כך תתחלל ואחר כך תעשה זונה, ובא עליה כהן גדול, שחייב על ביאה אחת ארבע מלקיות, והוא שהוזהר בארבעה לאוין. ואם בא עליה כהן הדיוט לוקה שלוש.
והטעם שיתחייבו עליה הרבה מלקיות כשהיא כסדר הזה, לפי שיש בה בעניין זה איסור מוסיף, וכמו שכתבנו למעלה
(מצוה רסח) סמוך במצות איסור גרושה לכהן, שאין איסור חל על איסור אלא כשיהיה איסור מוסיף או איסור כולל או איסור בבת אחת, כמו שמתבאר במסכת כרתות
(יד, ב). ואין צריך לומר, שאם בעל ארבע נשים, ואחת מהן אלמנה ואחת גרושה ואחת חללה ואחת זונה, והותרה על כולן, שחייב ארבע מלקיות, בין שיבוא עליה כסדר או שלא כסדר, הואיל והן גופין מחולקין.
ואם תשאל ותאמר: ואיך ילקה הרבה מלקיות בין באשה אחת בין בהרבה, והא קימא לן אין לוקין על לאו שבכללות, שהרי זה לאו שבכללות הוא, שהרי בכולן באה המניעה בלאו אחד, וכמו שכתוב למעלה
(מצוה ז) לדעת
הרמב''ם זכרונו לברכה.
התשובה: דע שכבר בארו זכרונם לברכה עניין זה, וזהו אמרם בגמרא קדושין
(עז, ב) במה שכתוב בכהן הדיוט ואשה גרושה מאישה לא יקחו, שמפני כן נפרדה הגרושה בלאו, ללמד שמלקין על הגרושה בפני עצמה וכמו שמלקין על הגרושה בפני עצמה, כך מלקין על החללה ועל הזונה בפני עצמה. ואמרו שם כשם שחלוקה גרושה וחללה וזונה בכהן הדיוט כך חלוקה בכהן גדול, וללמד דברים אלו נכפלה המניעה בכהן גדול, כמו שאמרנו.
לפי שיש בנישואי האלמנה מחשבות זרות, כעין מה שאמרו זכרונם לברכה
(פסחים קיב, א), שבחור שנשא האלמנה שלוש דעות יש במיטה וכו'.
מה שאמרו זכרונם לברכה
(יבמות נט, א) שאלמנה היא נקראת אפילו מן הארוסין, וכהן גדול שמת אחיו אפילו מן הארוסין, הרי זה לא ייבם אלא חולץ. היתה מקודשת ספק קדושין ומת ארוסה, הרי זו ספק אלמנה ואסורה, שכל ספק בדאורייתא אסור הוא מן התורה, ועל כן אמרו זכרונם לברכה בכל מקום, שספקא דאורייתא לחומרא.
ויתר פרטיה, ביבמות וקדושין.
וכהן גדול העובר על זה וקידש אלמנה ובעלה, לוקה שתי מלקיות: אחת, משום 'אלמנה לא יקח', ואחת משום 'לא יחלל זרעו', שהוא לאו בפני עצמו, וכמו שנכתוב אותו בסמוך
(מצוה רעד). אבל קידש אותה ולא בעלה אחר כך, אינו לוקה כלל, ואפילו משום 'לא יקח', וכמו שאמרו שם בקדושין
(עח, א): בעל - לוקה, לא בעל - אינו לוקה, דמה טעם קאמר 'לא יקח'
? משום 'לא יחלל'. אבל בעל האלמנה אף על פי שלא קידשה, לוקה אחת משום לאו ד'לא יחלל' שהרי חיללה לאלמנה ועשאה זונה. והוא מוזהר שלא יחלל כשרים, שבכלל לאו ד'לא יחלל' משמע, שכן פרשו זכרונם לברכה 'ולא יחלל' - לא לה ולא לזרעו. וכן אמרו שם בקדושין: ומודה רבא בכהן גדול באלמנה, שאם בעל ולא קידש לוקה, מאי טעמא
? 'ולא יחלל זרעו' אמר רחמנא, והרי חילל. כלומר דבכלל 'ולא יחלל' משמע דלא יחלל כשרים, ולא יחלל זרעו.
המצווה בכל הספרים