תיח. מצות אהבת השם - ספר החינוך
שנצטוינו לאהוב את המקום ברוך הוא, שנאמר
(דברים ו ה) ואהבת את ה’ אלהיך. ועניין המצוה שנחשוב ונתבונן בפקודיו ופעולותיו עד שנשיגהו כפי יכולתנו ונתענג בהשגחתו בתכלית העונג, וזאת היא האהבה המיחדת.
ולשון ספרי, לפי שנאמר ואהבת, איני יודע כיצד אוהב אדם את המקום. תלמוד לומר והיו הדברים האלה אשר אנכי מצוך היום על לבבך, שמתוך כך אתה מכיר את מי שאמר והיה העולם, כלומר, שעם התבוננות בתורה תתישב האהבה בלב בהכרח. ואמרו זכרונם לברכה שזאת האהבה תחייב האדם לעורר בני אדם באהבתו לעבדו, כמו שמצינו באברהם.
שלא יקיים האדם מצות ה’ ברוך הוא יפה, רק באהבתו אותו.
שראוי לו לאדם שישים כל מחשבתו וכל מגמתו אחר אהבת השם, ויעריך בלבו תמיד, כי כל מה שהוא בעולם מעושר בנים וממשלה וכבוד הכל כאין וכאפס ותוהו כנגד אהבתו ברוך הוא. וייגע תמיד כל היום בבקשת החכמה למען ישיג ידיעה בו.
סוף כל דבר, יעשה כל יכולתו להרגיל מחשבות לבו כל היום באמונתו ויחודו, עד שלא יהיה רגע אחד ביום ובלילה בהקיצו שלא יהא זוכר אהבת אדוניו בכל לבו. והעניין על דרך משל, שיהא נזכר באהבת ה’ תמיד, כזכרון החושק תכלית החשק בחשוקתו שישיג להביאה אל ביתו.
ויתר פרטיה מבוארים במקומות בגמרא בפזור ובמדרשים.
והעובר על זה וקובע מחשבתו בעניינים הגשמיים ובהבלי העולם שלא לשם שמים, רק להתענג בהם לבד, או להשיג כבוד העולם הזה הכוזב, להגדיל שמו לא לכונה להטיב לטובים ולחזק ידי הישרים ביטל עשה זו ועונשו גדול.
וזאת מן המצות התמידיות על האדם ומוטלות עליו לעולם.
המצווה בכל הספרים